A szonett mint olyan (mint milyen) pályám kezdete óta izgat. Írtam is egy ciklust még egyetemista koromban, hét tagból állt, szerelmes tartalommal. De kötetbe már nem mertem felvenni abban a formában ezeket a verseket, ahogy annak idején megírtam őket. Nem az bizonytalanított el, amit megírtam, hanem a hogyan. A tizennégy sor, a négy-négy-három-hármas osztat, a megszokott, illetve megkövetelt rímképlet-játék. Nagyon konzervatívnak, merevnek tűnt fel számomra a szövegek megírása után a forma. A szonetteket sajnáltam volna elkallódni hagyni, felbontottam tehát őket, akkori avant-garde lelkemnek és elképzeléseimnek tetszően, és elkészült a 1111111 szabálytalan szonett-ciklus, amelyben széttrancsírozott verstesttel mutatkoztak meg a régebbi szomorkás-szerelmes üzenetek. Az egészben volt azonban egy leplezetlen – mert letagadhatatlan – mache-jelleg. Hagytam.
A mostani szonettciklust Princetonban, Pelczer István vegyészbarátom házában időzve 
kezdtem el írni, és valahol Chicago és Toronto között, egy vonaton, a tizenkét órás utazás közben fejeztem be, amikor kifogytunk a szóból zenésztársammal, Huzella Péterrel. Fontosnak gondolom, bár nem tudom megmagyarázni, miért, hogy jelezzem, megszokott közegemből kiszakadva, élettereimtől távol, indult el bennem a szövegfolyam; csak ezzel tudom magyarázni, hogy addigi munkáimtól világában, sőt, anyagában is nagyon elütő szöveg formálódott meg előttem a papíron.
Talán korábbi beszélgetések előpattanó forgácsaiból kezdett el épülni és befejeződni ez a valami, lehet, csak elhagyottnak vélt szavak keringtek föl bennem. Csak szavak, melyek azonban mégis megtalálni vélték egymást, és valamilyen jelentéssé akartak összeállni. Hagytam. Ezek a jelentések számomra is újak voltak, és addig ismeretlenek. Az alakuló szövegekre azt is rábíztam, keressék föl, találják meg a maguk formáját, s úgy alakítsák át a klasszikus szonett-képletet, hogy a lényegében ne sértsék meg azt. Bár a végét soha nem láttam a munkának, a ciklus szerkezete végig erőteljesen kirajzolódott előttem. 
Amikor elkészültem a tizenöt verssel, még mindig olyasmit éreztem, nem fejeződött be a munka. Jóval később fogtam hozzá a kópiák megírásához. Hogy milyen ötlettől vezéreltetve, hol csináltam őket, már nem emlékszem. Annyi bizonyos, hogy játszani akartam a szavaimmal, soraimmal, és megdöbbenve vettem észre, a játék milyen komolyra fordul – a szövegek alakulása szempontjából. A kópiák különös alakzatokba rendezték az addig elmondottakat, és helyenként gorombán szétgondolták őket. Hagytam.
											Zalán Tibor