Kortárs-könyvekről
			                         mostanra kirajzolódni látszanak átformálódott könyvkiadásunk erő- vagy nyerővonalai, érdek- és szimpatizáns- vagy szeretetkörei, és hát nyilván az ezekről alkotott vélt ismeretek keretein belül kell a Kortárs Kiadó új könyveiről is beszélnünk. Jelesen, hogy a most bemutatandó négy könyv ráutal-e valamilyen szerkesztői koncepcióra, haladási irányra a nem is olyan sokféle irány között, avagy csak kiadta ezeket a Mátis, mert le voltak adva a szerzők kezétől és akaratából.
Négy könyv, három verses-, a negyedik egy verseket író emberről. Tánc a költészet körül. Ez jó dolog. Három friss verseskötet – ráadásul három költői korszakot demonstrálandó; jó dolog. Egy halott kor- és nemzedéktársunk emlékének ébren tartása a negyedik kötetben, felhívás és figyelmeztetés költészetének fontosságára, és (remélhetőleg csak átmeneti) helyi-értékhiányára talán, rossz kimondani, de nem ő a ludas benne, helyi-értéktelenedésére (ebben neki nincs mit szégyellnie – Weöres, Vas, Kálnoky, Páskándi, Illyés és a többiek társaságába került, a szégyent nekünk kell, vagy kellett eddig kihordanunk); jó dolog, hogy a Kiadó könnyít a lelkünkön. Mondhatnánk, nemes törekvés, ha még ki mernénk ilyet mondani. Nem merünk, ma már röhögünk – legalábbis illik röhögni – az olyan szavakon, hogy nemes, meg hogy tisztességes. Mert hogy hol a közeg, amelyben az említett szavak hordozta tartalmak értelmezhetőek? 
A három könyv – és valahol a negyedik is – jól reprezentálja a kiadói törekvéseket. Ha nem tévedek, a Kortárs Kiadónak nincsenek rögzített irány- vagy hűségelvárásai, a formabontó költő egyszerre jelenik meg a szinte csak antik formákban élő másikkal, és a nemzeti költészeti és etikai hagyományokat modern eszközökkel összevegyítő harmadik pályatárssal. Ez mindenképpen nyitottságot feltételez a legkülönfélébb értékek felé, készüljenek azok bármilyen esztétikai műhelyben. Az sem zavarja a Kiadót, hogy ezek az emberek feltehetően igen eltérő választ adnak – eufemisztikusan megfogalmazva – képlékeny társadalmunk bizonyos – fontosnak hitt, ám lényegét tekintve mégis csak – múlékony kérdéseire. Én ezt a Kortárs könyvműhely nagyon fontos és megőrzendő értékének tartom, elvadulásra bármikor képes irodalmi életünkben sok megüldözött, elkergetett, tönkreintrikált bujdosó lírikus találhat kebelében menedéket. Nyilván próza- és elméletírói is, de velük most nem foglalkozunk; foglalkozzunk a költészettel.
Hajnal V. Csaba verseskönyve – a kellő reklámot és ismertséget, terjesztői gyengélkedések?, még mindig nem kapott – ÚjLátószög sorozatban jelent meg. Szerzőnk a Kiadó középarányosánál radikálisabb alkat, ahogy egy korábbi antológia szerzőjeként ő is definiálja magát, posztmodern utáni modernista. Ez a kint is, bent is egeret fogni akaró, eleve ironikus, mi több, önirónikus mentalitás jelenik meg a versekben is. A kopogó tárgyiasság érzelmességgel színeződik, az érzelmek visszavonódnak kopogássá megszületésük pillanatában. Az Egész talányos címet viselő kötet mintha épp ellene beszélne a címben értelmezhető bármilyen tartalmaknak – a jelenségekről mondottaknak az ellenkezője is igaz, vagy még az ellenkezője sem az, a dolgokat, megfigyelésünk tárgyát – a költői tárgyat – fel kell boncolni ahhoz, hogy belelássunk a működésükbe, mert az is elképzelhető, hogy a működési mechanizmusuk, odabent, érdekesebb, mint ők maguk – idekint.
hallottam hogy egészben
máshogy fest a dolog lüktetése
teste, arca más fényt sugároz
körbe mint külön egyfelé
nem értem ezt az egységet hirtelen
írja a kötet címadó versében, és ez az értelmezési vágy, ösztön és belső parancs kerül feszültségbe az értelmezés pillanatában fölismert lehetetlenséggel: a világot vagy nem lehet értelmező gesztusokkal megragadni, vagy ha lehet, akkor nem érdemes. Ennek ellenére mégsem a kézenfekvő önkicsinyítő gesztus válik uralkodóvá a versszólamok között, költőnk nem vállalja fel a manapság szinte kötelező szekundérséget, nem vállalkozik divatos átírásokra, brahizó szövegfricskákra, jópofáskodó áthallásokra. Komolyan veszi a költészetet, és ebben is posztmodern utáni gesztust vélek felfedezni. 

Fenyves Marcell már túl van az első lépcsőn, melyet neki is az ÚjLátószög sorozat-kötet jelentett. Akkori kétségtelen sikerei mind a szerzőt, mind a Kiadót a szinte azonnali, közös folytatásra inspirálta. Ő soha nem volt posztmodern, még csak utáni sem, de talán az előttiség is túlzás verseinek ismeretében. Valahol elkallódott ő az időben, s ebben leginkább Weöres Sándorra emlékeztet, tévelyeg – ez persze tudatos tevékenység, már amennyiben a tévelygés lehet tudatos, most lehessen – az antik formák erdejében, hol ebbe akad bele, hol abba. Az említett jeles szerzőt persze esze ágában sincs utánozni – a jelenség sokkal inkább alkati, mintsem költészeti –, s ami leginkább elkülöníti tőle az, hogy Fenyves Marcell költészetének tárgya nem a szó, illetve az ahhoz megtalált forma maga, hanem egy Fenyves Marcell nevű figura, harminc felé közeledve, közel és távol a sikertől, az élet minőségeitől, a férfikor delétől. Hogy is mondjam, zaftosabbak ezek a verslábak patikamérlegén kidekázott szövegek a forma sugallta ízeknél, erős férfi-erotikus lüktetés húzódik meg a mélyükön, ugyanakkor indulatokkal, néha nőiesen kifinomult hisztériákkal színesednek. Költőnktől nem áll távol a humor, humora azonban vagy szemérmesebb, vagy vaskosabb, profánabb a megszokottnál, vagy az éppen kanonizálódottnál. A vékony könyvnek megvan a maga súlya, és bátran kijelenthető, helyi értéke alakuló költészetében, és eszem ágában sincs megkongatni a szokásos vészharangot fölötte, hogy kifárad, kilúgozódik a forma túlhajszolásában a vers és szerzője. Azt gondolom, Fenyves soha nem érezte jobban magát föltalált formái és az élete kínálta feszültségek között, mint manapság. További művek, könyvek várhatók szerzőnktől a közeles jövőben.
Tóth Erzsébet új szerzeménye – gondolom, nagy dobása – a Kortárs Kiadónak. A hetvenes évek elején robbanásszerű indulással az irodalmi köztudatba dobódott költő válságokkal és hallgatásokkal terhes esztendők után, úgy tűnik fel, ismét a régi formában ír, és a régi színekben-arányokban ragyognak föl a versei. Mint minden magára adó, eredeti tehetségű költő, Tóth Erzsébet is fütyül divatokra, irányzatokra, kor-elvárásokra. Ha ír, az irányt ő szabja, a divatot magának ő diktálja, már ha egyáltalán lehet az ő költői komolyságát és irodalmi finnyásságát ismerve, versei kapcsán divatokról beszélni. Élményköltészet a Tóth-líra, megjelenve a posztmodern alkonyán, megírva a posztmodern tikkasztó delén, ellenkarcsapások az árban, néha a fuldoklás rögzített rémületével, iszonyatával. Jellegzetes líra a Tóth Erzsébeté, nő írta őket, nem női líra, ilyen nincs, a lírának nincsen neme, csak a művelőjének, ez utóbbit nem felejti el a költőnő, az előzőt pedig eredendően ismeri. Ezért mer esendő és gyenge lenni a megélt és megírt szerelmekben, erős és férfiasan kíméletlen, ha etikai ítéletet kívánó témákat érint. A korábbi költészetében megismert és megszeretett megemelt prózabeszéd a Lisszaboni járat verseiben is megőrződik, átmosódva valamiféle klasszicizáló modorral, mederbe szorítva némiképp szigorított formákkal. A könyv egyetlen tagolatlan – tagbaszakadt – beszédfolyam ugyanarról, alanyi költészet szokatlanul intenzív érzelmek fölött, a nyíltság manapság ismeretlen alakzataival. A kötet egyetlen szerelmes töprengés, magáról a szerelemről, annak lehetetlenségéről és kikerülhetetlenségéről, az abban való szenvedés arányairól és annak versbe emelhetőségéről, a másikért való harcról és a harctalanság értelmetlen csöndjéről. A kötet egyetlen ítélet mindarról, amit Tóth Erzsébet magyar állampolgár át- és megél az évezred végén, némiképp értetlenül, némiképp sértődötten, némiképp ártatlanul,  némiképp sárosan – épp annyira sárosan, amennyire besározódik az ember a mindennapi küszködéseiben. Külön értéke a könyvnek, hogy a közéleti líra sajátos, ha nem lenne ostobaság, azt mondanám, átlirizált változatát újítja meg az utazóversében, ahol úgy perlekedik konkrét és napi ügyekben, hogy nem válik publicisztikussá a versanyag, és ezt nyilván úgy éri el, hogy magán erősen átszűrve jeleníti meg a napi történéseket, lírai naplót ír, s a fontosság felől  nézve az események valójában eltörpülnek a lírai én lelkében okozott roncsolásokhoz képest. Folytatás és jelentős visszatérés a kötet. 
A Sziveri-életmű gondozása és életben tartása Mátis Lívia kiadói igazgató kétségtelen nagy érdeme. Előző kiadói életéből hozta magával a Sziveri-szeretetet és a sajnálatosan korán lezárult életműre figyelést, s most, nem túl nagy idővel az összegyűjtött versek után, kezünkben a Sziveri-recepció könyve, Reményi József Tamás szerkesztésében. Negyedszáz írást tartalmaz a gyűjtemény, ha jól számoltam, húsz szerző tollából. A kötetnyitó Keresztury-interjút követően a szerkesztő a költői mű időrendjébe sorolja az írásokat, melyek között találunk recenziót, reflexiót, tanulmányt, eszét és – a költő előre várható, de ezzel együtt is értelmezhetetlen halála nyomán íródott – lassan, vagy egyáltalán nem, eszmélő gondolatmeneteket. Annak köszönhetően, hogy Sziveri konszenzusosan szeretett és szerethető figura volt, az írásokból, legyenek azok élményekkel dúsított jelenségmagyarázatok, illetve a legelvontabb, minden személyességet kerülő tanulmányok, szokatlanul élő, és az őt nem ismerők számára is jól letapogatható, emberi arc bontakozik ki. Fontos szerzők színvonalas munkái sorakoznak a kötetben, barátok emelkednek felül a barátság nem könnyen kikerülhető régióin, és rögzítik meglehetős pontossággal, mi is ez a Sziveri-jelenség. OÖrömteli dolog ez, különösen, ha számba veszem, hogy másik elveszített barátomról, Baka Istvánról is hasonlóan pontos és megidézhető arc rajzolódik ki egy másik kiadónál megjelent, Fűzi László által szerkesztett, a most tárgyalt könyvhöz szerkezetében és szellemiségében, mi több, tisztességében és objektivitásra törekvésében nagyban hasonlító kiadványban. A Barbár imák költője-antológia méltó folytatása, s talán még nem lezárása a Kiadó Sziveri életművét feltáró, bemutató szándékának, és az e szándékot megkoronázó nem kevés munkának.